Lille
Vinsværmer, Deilephila
porcellus
(Linnaeus, 1758).
Udseende: En karakteristisk art over det meste af
dens udbredelsesområde, men meget varierende i
farve.
I tørrere og varmere områder i Lilleasien og
Centralasien mister mange individer/populationer
nogle, hvis ikke alle, deres lyserøde farve:
mellemformer er f. rosea Zerny.
Hos f. indistincta Tutt er den røde erstattet af
rosagrå.
Hos f. suellus er al pink farve erstattet af en
gullig sandet farve.
Sådanne eksempler har en tendens til at være
hyppigere i tørre områder.
Vingefang: 40--62 mm.
Individer fra det nordvestlige Afrika, såvel som
fra Libanon, Israel og Toros-bjergene i det
sydlige Tyrkiet, kan være større end
gennemsnittet og mere farvestrålende. Disse to
populationer ser ud til at være beslægtede og
kan repræsentere de vestlige og østlige rester
af en population, som engang fandtes tværs over
Nordafrika under den sidste istid.Habitats: Frekventerer
kystområder, heder og engarealer, især
ubeskårne markbryn og vejkanter, hvor snerre Galium er til stede, normalt i lokale
kolonier, hvor det kan være rigeligt. Op til
1600m i Alperne og Spanien, men i Nordafrika,
Tyrkiet og det nordlige Iran er det begrænset
til nordvendte bjergskråninger i høje højder,
generelt på 1500--2000m.
I det centrale Iran og Centralasien frekventeres
åben, tør bjergskov eller krat med et godt
bunddække af urter. Findes normalt på omkring
2500m, sjældent under 2000m.
Adfærd: Selvom dens
generelle farve er meget mærkbar mod en kunstig
baggrund, blandt lav vegetation, hvor den hviler
om dagen, bryder den omridset af sværmeren meget
godt op. I skumringen går den på jagt efter
blomster som baldrian Valeriana, iris, salvie Salvia, slangehoved Echium, limurt
Silene og især Rhododendron, og holder op med at spise 2--3
timer senere. Efter midnat er arten igen aktiv,
men denne gang på jagt efter en mage. Parring
tager kun kort tid, hvorefter hunnerne skifter
fodring med æglægning, så snart skumringen
falder på, og afsætter deres små grønne æg
blandt snerre galium skud, mens de svæver. Let
tiltrukket af lys, store antal ankommer ofte i
løbet af kort tid.
Flyvetid: I Europa sidst i maj til begyndelsen af
juli, afhængigt af vejret, og i Sydeuropa igen i
august. I Nordafrika sidst i april/maj/juni,
afhængigt af lokationen; de marokkanske
populationer hovedsageligt i midten af juni. I
det sydlige Ural, fra slutningen af maj til
midten af juli.
Værtsplanter: De
vigtigste er gul snerre Galium
verum og hvid
snerre Galium
mollugo. Og mindre på dueurt og gederams arter.
Mindre vigtige
værtsplanter er: fligtiglise Impatiens,
I sit sydlige udbredelsesområde også på vindrue Vitis, vildvin
Parthenocissus.
Parasiter: Snyltehvepse, Ichneumonidae: Amblyjoppa
fuscipennis (Wesmael, 1845) og
Snyltefluer, Tachinidae: Drino (Zygobothria) atropivora
(Robineau-Desvoidy, 1830),
Udbredelse: Med
undtagelse af den sydlige halvdel af Den Iberiske
Halvø og det nordlige Skotland og det nordlige
Skandinavien, udbredt i hele regionen, fra Irland
og Galicien og resten af Vesteuropa, herunder
Sardinien, Sicilien, Republikken Nordmakedonien
og Bulgarien til Novosibirsk , Tomsk og
Krasnoyarsk i det vestlige Sibirien, det østlige
Kasakhstan og Kirgisistan. Optaget så langt
nordpå som Karelen, Arkhangelsk Oblast og
Biostantsiya Syktgu i det europæiske Rusland.
Derefter sydpå fra den
kinesiske Tian Shan og andre dele af
Xinjiang-provinsen, Kina, tværs over det sydlige
og østlige Kasakhstan, Kirgisistan,
Zeravshan-bjergene i Tadsjikistan, det sydlige
Usbekistan, det sydlige Turkmenistan, Krim til
det nordlige og østlige Iran, det nordøstlige
Irak, Kaukasus, Republikken Georgien, Armenien og
Aserbajdsjan, og det nordlige Tyrkiet
Den isolerede population
i Nordvestafrika er begrænset til Middelatlas-
og Rifbjergene i Marokko (Ifrane, Jaba-skoven,
Mischliffen, Dayet-Aaoua, Ketama osv., og
Atlasbjergene i Algeriet og det vestlige
Tunesien.
Der er også en anden
isoleret population med lignende udseende i de
libanesiske bjerge, det nordlige Israel og
Toros-bjergene i det sydlige Tyrkiet. Dette kan
være den østlige rest af en population, som
engang fandt sted på tværs af et køligere,
grønnere og vådere Nordafrika under den sidste
istid. Atlasbjergenes population er den vestlige
rest.
Videre i Central Sibirien, Altai-bjergene i
Rusland og Mongoliet, Yakutia, Baikal-søen,
Transbaikalia, Amurland og nabolandet Indre
Mongoliet, Kina.
Hedder på dansk: Lille
Vinsværmer. På
svensk: Mindre Snabelsvärmare.
På norsk: Liten Snabelsvermer. På finsk: Pikkukiitäjä. På tysk: Kleiner
Weinschwärmer. På
nederlandsk: Klein Avondrood. På fransk: Petet Sphinx de la
Vigne.
På engelsk: Small Elephant Hawkmoth.
Lignende arter: Dueurtsværmer, Deilephila elpenor (Linnaeus, 1758) som er større
end Dueurtsværmer.
|